Denisa Lincová: Při narození mi v letadle praskly bubínky
„Můj táta letěl z Paříže, kde byl jako doktor na
konferenci. Máma letěla s ním. A když se vraceli zpátky do ČR, máma už
měla takové bolesti, že porodila v letadle,“ vrací se zpátky v čase 58letá
Denisa Lincová.
Její ztráta sluchu – 98 procent – se podle lékařů datuje
právě k tomu osudnému letu její těhotné maminky.
„Řekli mi, že mi praskly kvůli tomu tlaku v letadle
bubínky,“ vzpomíná Denisa.
Vyrůstala na Moravě v Břeclavi. Vychovávala ji babička.
„Máma se o mě moc nechtěla starat, prý to bylo vyčerpávající. Táta tam za mnou
tedy jezdil. Bylo mu smutno, bylo mu to líto, že není se mnou, ale nedalo se
nic dělat,“ krčí rameny Denisa, která v Břeclavi chodila do školky i školy
se slyšícími spolužáky.
S mámou nám to nikdy neklapalo
Vztah s maminkou se ani časem nenapravil. „S mámou nám
to nikdy neklapalo. Doteď s mámou nemluvíme… V dětství mi pořád
nadávala, že jsem hluchá, že nechce větu opakovat dvakrát. Cítila jsem se doma
jako v pohádce Tři oříšky pro Popelku. Výborně jsem se učila, ale pořád jsem
musela v domácnosti něco dělat. Bratr se sestrou doma naopak nemuseli dělat
nic. Flákali se a ještě se špatně učili.“
Když bylo Denise 12, její tatínek dostal v Praze dobrou
práci a k ní i byt. Celá rodina se tak dostala do metropole. A Denisa se
dostala do školy pro sluchově postižené v Ječné.
„Nastoupila jsem tam do šesté třídy. Víkendy jsem ale stále
trávila s babičkou.“
Když se Denisy ptám, jestli jí maminka nechybí, odpovídá
rázně. „Nechybí. Já mám hodného tchána. A babička byla zlatá, prababička také!
Prababička se dožila 105 let, pradědeček 103 let… Když krmil prasata, upadl, na
místě zemřel… V klidu… Prababička odešla z tohoto světa také
v poklidu. Ležela v posteli a já ji držela za ruku…“
První kontakt s neslyšícími
První kontakt s neslyšícími měla Denisa v Kremnicích,
kde byli neslyšící pionýři. „Sice jsem tehdy neuměla znakovat, ale samotní
neslyšící mi řekli, že výborně odezírám,“ vzpomíná Denisa.
Po základní škole šla studovat na dámskou krejčovou. Se
slyšícími. „Na Smíchově se sice učily neslyšící švadleny, ale udělala jsem
zkoušku na dámskou krejčovou, takže vyhrál tento obor se slyšícími.“
Na kolektiv i pedagogy vzpomíná moc ráda. „Učitelé příjemní,
byla jsem tam ještě s jednou neslyšící kamarádkou. Všichni se nám tam
věnovali, diktovali nám, když se cokoli prezentovalo, dostaly jsme
s kamarádkou tu prezentaci dopředu na papíru. A jak nám slyšící holky
pomáhaly! Moc ráda na tu dobu vzpomínám,“ usmívá se Denisa, která pak zamířila
ještě na jednu střední školu – do Kremnic na oděvní průmyslovku.
„Nejdříve jsme se tam s kamarádkou nedostaly. Přednost
měli Slováci. Ale pak jsem se tam dostala. A tři roky tam studovala.“
Začátky byly pro Denisu velmi náročné. „Byla to oděvní
průmyslovka pro neslyšící. Než jsem si zvykla, hodně jsem brečela. Byla to
těžká škola života, ale tam jsem se konečně naučila pořádně znakovat,“ popisuje
Denisa.
Po této škole ji život zavál jako mistrovou do Drutěvy. Kolegy
měla slyšící i neslyšící.
„Nastoupila jsem v roce 1982, o dva roky později jsem se vdala a v roce 1985 se mi
narodila dcera. A když jsem se v roce 1986 vrátila zpátky do Drutěvy, byla jsem už půl roku rozvedená. Dceru jsem dala do jeslí, abych mohla pracovat.“
Když bylo dceři pět let, našla jiného tátu…
V Drutěvě měla pod sebou jak slyšící, tak i neslyšící.
„Byla jsem tam pro všechny. Pro švadleny, žehlírnu, stříhárnu… Měla jsem to tam
ráda,“ vzpomíná s úsměvem na rtech Denisa.
A v době, kdy dělala v Drutěvě, poznala i svého
budoucího muže.
„Každou neděli jsem jezdila s dcerou do hvězdárny. Ona
stále sledovala jednoho chlapa v tramvaji. Říkala jsem jí, ať přestane, že
už vystupujeme. Ona šla k pánovi a řekla: ‚Máma sedí sama na lavici…‘ A
muž si přisedl. No a nakonec jsme se vzali,“ směje se Denisa, která
s druhým manželem měla ještě dva syny.
![nnn nnn](/image/.x980/nq3/deti-nejmensi.jpg)
„Bohužel třetí dítě tátu nepoznalo. Jen na obrázku, 31 let
už jsem vdova…“
![xxx xxx](/image/.x980/mq3/deti-pri-houbareni.jpg)
Radost jí však dělá její rozvětvená rodina. Tři děti a čtyři
vnoučata.
![vv vv](/image/.x980/kq3/cela-rodina.jpg)
Pražský spolek neslyšících
A jak se Denisa dostala do Pražského spolku neslyšících,
jehož tváří je už 15 let, a bez níž si neslyšící senioři už nedovedou
představit výlety nejen po republice?
„Nejprve jsem byla v jiné organizaci. V České unii
neslyšících. Byla tam ale špatná komunikace s vedením, nelíbilo se mi tam.
Odstěhovala jsem se zpátky na Moravu k babičce. A v té době jsem se
poznala s Pavlem Šturmem z Pražského spolku neslyšících. A pak i
s Jaroslavem Paurem, který potřeboval do Hodonína organizátorku
pantomimy.“
Pavel Šturm Denisu doporučil. „Říkal panu Paurovi, že jsem
šikovná, ale já jsem měla strach, jestli se domluvím. Pavel pak říkal, že končí
jedna tlumočnice, ať jdu já. Ze začátku to byl horor! Pavel je navíc takový
provokatér, takže jsem kolikrát nevěděla, jestli mluví vážně, nebo mě jen
provokuje. Ale zvládla jsem to.“
Ohlédnutí za 15 lety
V den našeho rozhovoru je to právě 15 let a jeden den, co
je v Pražském spolku neslyšících. „Oslavila jsem to spolu se seniory. Bylo
to krásné ohlédnutí za takovou dobou, co už tam jsem,“ usmívá se Denisa a
vzpomíná na první akci, kterou organizovala.
„Byla to dovolená na Benecko. Dohromady 43 neslyšících a 12
slyšících! Byla to velká zatěžkávací zkouška, ale povedlo se to na jedničku! A
následoval Halloween, Mikulášská zábava…“
Když Denisa přišla do Pražského spolku neslyšících, myslela,
že bude navazovat na práci svých předchůdců. „Ale zjistila jsem, že není na co
navazovat. Že žádné akce nejsou. Každý tehdy jezdil sám na dovolenou. Hodně
neslyšících se také bálo cestovat, takže raději nejeli nikam. O naše akce byl
rázem takový zájem, že jsem pro rekreace začala zajišťovat hned dva autobusy.
Malý a velký,“ usmívá se Denisa.
Od Valentýna až po rozlučku
Denisa rozjela tolik akcí, že do Pražského spolku
neslyšících brzy začali přijíždět neslyšící z celé Prahy. „Valentýn, Den
matek, Den otců, Čarodějnice, Letní bašta, Podzimní bašta, Vinobraní,
Svatováclavská zábava, Rozlučka se starým rokem… V Pražském spolku
neslyšících jsme to rozjeli ve velkém,“ směje se Denisa, která je organizátorkou
a místopředsedkyní spolku.
![kk kk](/image/.x980/oq3/Denisa-Pavel.jpg)
K tomu, aby všechno klapalo, je potřeba nejen její
rázné vedení, ale také spolehlivý tým. „Každý dostane nějaký úkol. Není to nic
těžkého. Kdo co zvládne. Ale je potřeba, aby si každý splnil svůj úkol. Bez
toho by to nemohlo fungovat,“ popisuje Denisa, která zdůrazňuje, že všechno, co
ve spolku dělají, je založené na dobrovolné práci.
Přivítali ukrajinské uprchlíky
V březnu letošního roku navíc Pražský spolek
neslyšících uspořádal přivítání pro Ukrajince. „Díky penězům ze Svazu
neslyšících a nedoslýchavých osob v ČR a z Centra pro neslyšící a
nedoslýchavé v Praze a Středočeském kraji jsme mohli uspořádat parádní
akci, na které jsme neslyšícím Ukrajincům představili naše akce, služby... Děti
i dospělí byli nadšení!“
Komunikační bariéra s neslyšícími Ukrajinci se brzy
rozplynula. „Rychle se naučili český i český znakový jazyk. Já umím rusky,
takže jsme to nějak dali dohromady.“
Prostor pro zlepšení je vždycky
Přestože se může zdát, že je Denisa – co se organizace týče
– již se vším spokojená a za 15 let si vybudovala bezchybný systém, i ona sama
stále přichází s nápady, co vylepšit.
„Ve spolku máme spoustu nápadů, ale chtělo by to více
materiálu, peněz, lidí…“
Do dalších let ve spolku má ještě jedno přání. „Přála bych
si, aby se k nám přidali i slyšící. To je moje veliké přání. Pamatuji si,
jak nás třeba úžasně přijali slyšící ve Španělsku, kde jsme byli na rekreaci.
Byla tam úžasná průvodkyně, které jsem se hned omlouvala, že neslyšící mlátí
příbory, bouchají dveřmi… A ona mi odpověděla, že to vůbec nevadí, že je hlavně
důležité, abychom si tu dovolenou užili. To byl tak úžasný přístup,“ usmívá se
Denisa.
![gg gg](/image/.x980/pq3/Temelin-na-web.jpg)
„Když se smějeme, jsme hluční. Řveme. Víme o tom. Ale my se
prostě radujeme ze života,“ směje se Denisa, která říká, že je tam, kde je,
hlavně díky kolegovi Pavlu Šturmovi.
![nnn nnn](/image/.x980/sq3/Denisa-Iva-na-web.jpg)
„A nesmím zapomenout na Ivanku Neuschlovou, která je také
báječná. I díky ní jsme se podívali na tolik zajímavých míst! I do mnoha evropských zemí. Na místa, kam by
neslyšící sami jinak nejeli…“
Text: VERONIKA CÉZOVÁ
Foto: archiv DENISY LINCOVÉ