Josef Melen: Když novináři napsali, že mám hluchého syna, zabolelo mě to
![dd dd](/image/.x980/wo3/Josef-Melen.jpg)
Viděli jsme se před pěti lety v Malešickém parku, kde
moderoval. Za těch pět let potkal pracovně stovky, možná tisíce lidí. A tak mě
ani nenapadlo, že by si mě pamatoval.
Přesto, když se potkáváme na konci května na rozhovoru,
zmíním naše setkání.
„Počkejte… Vy jste tam s kolegyněmi měly to vystoupení,
kde jste na pódiu znakovaly písničku Kočka leze dírou, že jo?“
Překvapeně na něj koukám. To je paměť…
A pak se mi jako záblesk vynoří jedna jeho věta, kterou
tenkrát, mimo pódium, pronesl. „Vidíte, já mám neslyšícího syna,“ řekl tenkrát,
jen tak, mezi řečí…
Teď tu sedíme, po pěti letech. Potykali jsme si. A já mám
pocit, jako bych Pepu znala celá ta léta.
Né, pětku ne
Sedíme v kavárně Českého rozhlasu na Vinohradské. A
nemůžu se nezeptat na jeho nejznámější písničku ‚Né, pětku ne‘.
„Dívala jsem se, že budeš mít výročí čtyřicet let od vydání
písničky ‚Né,
pětku ne‘.
Neuvěřitelné, jak to letí,“ říkám.
To, co přijde, mě překvapí.
„Já se hlavně těším na příští rok,“ usmívá se Pepa Melen.
„To totiž slavím 40 let od vydání první desky. To byl – pro mě osobně –
nejdůležitější milník. Původní vinylová deska Moucha, to je rok 1983,“ zasní se
Pepa.
Michael Yann
![ccc ccc](/image/.x980/Ro3/Pepa-Melen.jpg)
U stolu s námi sedí Michael Yann, Pepův neslyšící syn.
„Netradiční jméno, to má fakt v občance?“ divím se.
„Má,“ říká hrdě Pepa. „Vyběhal jsem si to na úřadech. Byl
v Čechách první s tímto jménem. Manželka chtěla Michaela, já Yanna.
Takže tohle byl kompromis,“ směje se.
Michael Yann má na tváři také úsměv. To když poslouchá, jak
jeho táta Pepa s hrdostí v hlase o něm říká, že se dostal na střední
školu, kterou si syn sám vybral.
„Půjde na pražskou obchodní akademii, která se mu líbila kvůli
alternativnímu výukovému plánu. Ve škole se bude učit formou projektů, bude
psát seminární práce. Tento systém přišel z Ameriky. Na alternativní výuce
se podílí celý tým vyučujících a po celou dobu výuky jsou ve třídě vždy dva
učitelé,“ vysvětluje mi Pepa.
Ze severu Čech k zámku Štiřín
Než Michael Yann nastoupil na základní školu v Praze-Kunraticích,
vyrůstal s rodiči na severu Čech. Tam také podle plánu měl začít chodit do
první třídy. Jenže…
„Ten den mi pořadatel zrušil akci. Míša měl zrovna zápis,
tak jsem tam s ním šel. A nestačil jsem se divit… Když jsme té paní
učitelce říkali, že má problém se sluchem a je tedy potřeba s ním podle
toho komunikovat, odbyla mě, že samozřejmě ví, jak mluvit s člověkem se
sluchovým postižením. Chvíli na Míšu mluvila, pak se k němu otočila zády a
stále mluvila… Když jsem jí asi potřetí opakoval, že má problémy se sluchem a
jestli opravdu ví, jak s ním komunikovat, trochu už dotčeně řekla, že to
všechno zná a že se hlavně musí dávat pozor na to, aby se sluchadlo nenamočilo…
V tu chvíli jsem měl jasno, že je naprosto mimo. Míšu jsem sebral a
pelášil z této školy rychle pryč.“
O škole pro sluchově postižené neuvažoval. „Už moje maminka
říkala, že náhody nejsou. Každého, koho v životě potkáte, potkáte proto,
aby vám něco sdělil, někam vás posunul… A já jsem právě v té chvíli po
zápisu poznal člověka, který měl sluchový handicap. Řekl mi, že pokud dám
synovi znakový jazyk, vezmu mu touhu zjišťovat,“ říká Pepa.
Michael Yann se tak dostal do běžné základní školy v Praze-Kunraticích.
Do třetí třídy měl asistenta, pak už spolužáky dohnal a od čtvrté třídy byl bez
něj.
Pepa proto nikdy nelitoval, že opustil severní Čechy a
rodinné hnízdo vybudoval kousek od Štiřína, v obci Kamenice.
Odrážedlo na Slapech
Jak ale Pepa vůbec zjistil, že jeho syn neslyší? To se
musíme vrátit o deset let zpátky, do Míšových zhruba čtyř let. Pepa, vášnivý
jachtař, bral syna s sebou na Slapy. Jezdili tam i jeho kamarádi se svými
dětmi.
„Děti tam jezdily na odrážedlech. A jednou se stalo, že mi
vzal roha a upaloval s odrážedlem pryč. Řval jsem na něj, protože se
blížil k silnici, ale on nereagoval. Už mi chytly saze, tak jsem na něj
zařval: ‚Michale, seš hluchej?!‘, ale on se ani neotočil. Když mi záhy došlo,
že to tak může být, kál jsem se. Styděl jsem se, že jsem to vůbec vypustil
z pusy,“ vzpomíná Pepa.
Zpětně si pak vybavoval okamžiky, které si do té doby neuměl
vysvětlit, proč se dějí. „Míša je velmi empatický, zvídavý. Proto jsem do té
doby nikdy nechápal, proč ho nebaví, když jsem mu jako malému četl a pouštěl
audioknihy. Pak jsem pochopil. On celou tu dobu vedle mě seděl v tichu…“
Právě Míšova empatie způsobila, že si ani ve školce do jeho
pěti let nevšimli, že neslyší. „Visel lidem na puse. Když měl třeba ve školce
podat kostičku, vycítil, co se asi děje, kouknul se po spolužácích a kostičku
podal taky.“
Na foniatrii v Žitné dali Míšovi první sluchadla. Pepa
si doteď pamatuje synova přesná slova, která pronesl. „Tati, já něco slyším!
Ale nevidím to…“
Slyšel i to, co se odehrávalo za dveřmi. Pepa ho vzal do
restaurace. A tam Míša poprvé uslyšel ruch, který do té doby nezažil…
„Slyšel ptáčky v parku, slyšel, jak praská oheň… A to
vše mi nadšeně popisoval. Bylo to pro něj jak probuzení do normálního světa.
Najednou se začal se sluchadly neuvěřitelně rozvíjet.“
Do první třídy se sluchadly
Po ročním odkladu přišel Míša k zápisu. Už se
sluchadly. „A najednou fungoval! Částečně slyšel. A když si to spojil
s odezíráním, i skvěle rozuměl.“
Obracím se na Míšu. „Taťku jsme teď probrali… Ale kdy sis ty
uvědomil, že neslyšíš?“ zajímá mě.
Zamyslí se. „Abych byl upřímný, tato otázka mě nikdy nenapadla,
nikdo mi ji nikdy nepoložil… Asi na ni nedokážu odpovědět i proto, že kvůli
tomu, že jsem v dětství nic neslyšel, si z této doby nepamatuji moc
věcí, událostí… Až se sluchadly se to změnilo.“
Pepa přitakává. „Je to tak. Hodně vzpomínek má jakoby
v mlze. Ale bavili jsme se o tom, že si pamatuje, jak ke mně chodil jako
tříletý do studia. Hudba tam hrála hodně nahlas. A já si teď uvědomuji, jakou
měl radost, že tam mohl být… Jak si vlastně díky těm otřesům hudbu užíval.“
![dd dd](/image/.x980/yo3/IMG-0965.JPG)
Jasné formulace
I když Míšovi dokážou sluchadla ztrátu sluchu již velmi
dobře kompenzovat, Pepa popisuje, že se musel naučit synovi úsporněji říci, co
je například potřeba udělat.
„Příkazy musí být jasné, jeden úkol a ten je potřeba udělat.
Jak řeknu, že je potřeba udělat toto, bude následovat tamto a pak ještě toto,
zapomene pak na všechno,“ směje se Pepa a doplňuje: „Češi, to je omáčka sem,
omáčka tam. Kolikrát povídají, ani neví o čem. A nedokážou jasně formulovat, co
je potřeba udělat. S Míšou jsme se naučili jasně formulovat naše přání a
pokyny.“
![vvvv vvvv](/image/.x980/Xo3/IMG-5437.JPG)
Sluch jsem začal řešit až po Míšově diagnóze
Pepa je nejen zpěvák, ale i bubeník a klávesista. Odmalička
seděl za bicími. A přiznává, že sluch si začal chránit až před deseti lety,
když zjistil, že Míša neslyší.
„Je ale fakt, že jsem nikdy nedokázal hlasitou hudbu
poslouchat moc dlouho. Třeba čtyři minuty jsem písničku poslouchal na plné
koule, ale pak jsem si ji musel ztišit třeba o dvacet decibelů.“
Ochranu do uší si ale žádnou nepořídil doteď. „Přemýšlel
jsem nad ní… Ale ten pocit ze zpívání by s ní nebyl takový. Navíc nehraji
žádný heavy metal.“
Když v roce 2002 začal spolupracovat na projektech
týkajících se bezpečnosti silničního provozu, uvědomil si, jak hlasitá hudba
v uzavřeném prostoru auta může řidiče dezorientovat.
„Často se to týká mladých lidí, kteří mají čerstvě řidičák.
Pustí si hudbu v autě na plné koule a dostávají se kvůli tomu do určité
fáze omámení, kdy přestávají vnímat realitu. Pak třeba mohou přeslechnout
sanitku,“ varuje Pepa.
Hlučný kávovar
Pokládám další otázku, ale najednou je těžké se soustředit.
Ve vedlejší místnosti zrovna hlučí kávovar. Ruší takový zvuk i Míšu?
„Asi ani ne. Naučil jsem se s tím žít. Kamkoli přijdu,
snažím se vnímat lidi. Ano, uslyším i cinkající nádobí, ale že bych to třeba
uslyšel a lekl se, to asi ne.“
Oživování po operaci tříselné kýly
Už jsme probrali, kdy si Pepa uvědomil, že Míša neslyší. A
že si Míša nevybavuje jeden moment, kdy by si uvědomil, že neslyší. Ale kdy ke
ztrátě sluchu vlastně došlo?
„Když se Míša narodil, měl asi jen 800 gramů. Pak byl na
operaci tříselné kýly, kde ho museli oživovat. A lékaři nám řekli, že došlo
k nespecifikovanému poškození mozku. Věděli jsme tak, že došlo
k jisté mozkové dysfunkci, ale jak moc ho to zasáhlo, to jsme netušili.“
Věděl však, že chce synovi dát to nejlepší, aby mohl začít
slyšet. „Doktorům v Žitné jsem řekl, že na ceně sluchadel nezáleží. Chtěl
jsem po nich taková, která pomohou. Míša nevěděl ani značku, ani cenu. Vybral
si to, co mu nejvíce vyhovovalo.“
Pepa kvituje, že od dob prvních sluchadel doba hodně
pokročila. „I Míša sám říkal, že teď s těmi novými sluchadly je zvuk
kvalitnější, jemnější. Také je neuvěřitelné, jak se projevují technologie právě
i v oblasti sluchadel. Míša si tak může spárovat sluchadla přímo s mobilem
a telefonovat, což do té doby nebylo možné. Telefonní hovor do té doby probíhal
jako hlasitý odposlech, který slyšeli všichni kolem.“
Nechtěl jsem, aby byl otloukánek
Když Míša nastoupil do první třídy, Pepa se nejvíce bál
toho, aby nebyl syn za otloukánka. „Vlastně jsem trnul celou základku, aby
k tomu nedošlo. Protože ta hranice, kdy se můžete stát terčem spolužáků,
kdy vám dělají naschvály, je velmi tenká.“
Míša dodává, že se – hlavně na prvním stupni – spolužáci
zajímali, co to má v uších. „Mysleli si, že mám třeba zánět. Tak jsem jim
vysvětloval, že to jsou sluchadla.“
![xxxxx xxxxx](/image/.x980/Wo3/IMG-0967.JPG)
První tři roky byl Míša podle Pepy tak o dva tři roky za
spolužáky. „Mentálně jim nestačil. To se ale podařilo díky pedagogům a
kolektivu dohnat a když šel do šesté třídy, už byl na úrovni ostatních dětí.“
Míša navíc nebyl jediným, kdo měl ve třídě asistenta. „Ve
třídě měl i spolužáky s ADHD, různými dysfunkcemi… Pak za námi ale na
konci třetí třídy přišla paní učitelka, že už je Míša schopen fungovat bez
asistenta. Upozornila nás, že máme ale počítat s tím, že se Míša o jeden
dva stupně zhorší, ale bude samostatný. Vzhledem k tomu, že nejsem ten
táta, který potřebuje, aby jeho dítě nosilo domů ze školy biče, rozhodl jsem
se, že ho do té vody hodím.“
Já tě slyším jako krááávu
![xccc xccc](/image/.x980/To3/IMG-5190.JPG)
Hodil. A Míša je za to rád. Je šťastný, že bude i na střední
škole pokračovat se slyšícími spolužáky.
„Jaké máš teď největší přání?“ zajímá mě.
„Abych tu školu dokončil,“ směje se Míša a plácne si
s tátou. Během rozhovoru to udělají několikrát. Ve chvílích, kdy jsou na
sebe ‚napojeni‘, kdy to vyřčené cítí oba nastejno…
Když Míša v deváté třídě absolvoval testy, které měly
odhalit jeho silné a slabé stránky, vyšlo mu, že mu nedělá problém práce
s čísly a logika.
Pohořel však v řešení konfliktních situací a nátlaku.
„Ukázalo se, že kdyby chtěl Míša dělat třeba sociálního
pracovníka, brzy by skončil v křesle nějakého psychiatra. Jeho velká
empatie je tady zkrátka na škodu,“ vysvětluje Pepa. „Ale jsou i chvíle, kdy má
problém s vyhodnocením situace. Občas plácne něco, co může někoho urazit,“
připouští.
A ilustruje mi to na příkladu. Jednou, když byl Míša mladší,
nasadil si po ránu sluchadla a řekl mi na pozdrav dobrého rána: „Ty bláho!
Jééé, já tě slyším jako krááávu!“ směje se při vzpomínce Pepa.
„Anebo jsme šli na audiologii, kde byla sestřička, asi
dvojnásobná jako já. A zeptala se Míši, jak ji slyší. A jeho odpověď: ‚Jako
velké prase!‘ Někdy má zkrátka s tím ‚sociálnem‘ problém.“
![xxxx xxxx](/image/.x980/Vo3/IMG-8330.JPG)
Tak tohle nebudu poslouchat!
A k dobru Pepa přidává i příhodu ze silvestrovského
pobytu. „Zapadli jsme ve sněhu. A naše maminka začala jančit. A Míša? Ten
prohlásil: ‚Tak tohle nebudu poslouchat!‘ a vyndal sluchadla,“ směje se Pepa.
„V takových chvílích se má. On to může vypnout. Já to všechno musím
poslouchat,“ říká se smíchem.
![xxx xxx](/image/.x980/Uo3/IMG-5433.JPG)
Jakýmsi útěkem z reality pro Míšu je i muzika.
„Poslední dobou to dělá hodně často. Usmívá se a dělá, že nás poslouchá, ale
přitom si přepne na mobilu jiný mód a ve skutečnosti poslouchá hudbu,“ popisuje
Pepa.
Kouknu se na Míšu. Spokojeně pokyvuje hlavou.
„Ale teď to neděláš, že ne?“ ptám se.
„Ne, teď ne,“ směje se Míša.
Náš hovor se po více jak hodině pomalu chýlí ke konci,
protože Pepu čeká vysílání v Českém rozhlasu. Zajímá mě, jaké to bylo pro
Míšu dělat takový dvojrozhovor.
„Zazněly i věci, které jsem do této doby nevěděl,“ říká
upřímně.
A Pepa mu říká: „Jo, ukaž ještě tu občanku! Tě ani nepozná.“
Míša vytahuje z kapsy občanský průkaz, na kterém má
mikádo. „Říkal jsem mu, ať se ostříhá. A on ne. Nechal se vyfotit na občanku a
pak týden nato byl okudlaný,“ směje se Pepa. Tato historka pro něj znamená
důležitý milník.
„Bylo to takové odhalení. Předtím sluchadla nešla vidět. Tím
ostříháním jako by došlo k nějakému přijetí toho sluchového handicapu.“
Čím více bude Míša vědět, tím méně lidí mu ublíží
Při loučení oběma děkuji za to, jak byli velmi otevření. „Dělám
to pro všechny rodiče, kteří prožívají to, co my,“ usmívá se Pepa.
Pak zvážní. „Ale já ti ještě něco musím říct. To, co udělal
tenkrát Blesk, jak napsal, že mám hluchého syna… To se mě neskutečně dotklo.
Bylo to poprvé, kdy se to dostalo do médií. Zabolelo mě to. A měl jsem pak
dlouho nutkání se Míšovi omluvit. Omluvit za to, že jsem to neuhlídal. Přesto,
že jsem to těm novinářům neřekl, nějak se to k nim dostalo… Tohle je první
a poslední rozhovor, který na toto téma dávám. Chci Míšu uchránit od novinářů,
kteří mnohdy neznají hranice… Na druhou stranu – s Míšou se bavím o
různých kladech i záporech a snažím se mu informace zprostředkovávat. Čím více
toho bude vědět, tím méně lidí mu ublíží…“
Text: VERONIKA CÉZOVÁ
Foto: archiv JOSEFA MELENA