Veronika Slámová: Od slyšícího muže mě neslyšící komunita odrazovala
„Veru, vypadáš na patnáct, víš to?“
Jednatřicetiletá Veronika Slámová se usměje. „Je pravda, že
můj věk snad nikdy nikdo neodhadl správně. I to, že mám dvě děti, lidi často
překvapí,“ směje se Veronika.
Sedíme spolu pod slunečníkem na hotelové terase v Brně,
kde právě skončil Sjezd Svazu neslyšících a nedoslýchavých osob v ČR.
Jednou z tlumočnic byla i Margareta Dlouhoveská, která ve znakovém jazyce
zprostředkovává i komunikaci mezi mnou a Veronikou během tohoto rozhovoru.
S Brnem je Veronika spjatá celý život. Nebo… Skoro celý
život.
„Narodila jsem se v Brně, ale potom jsme se
s rodiči přestěhovali do Hrušovan nad Jevišovkou blízko Rakouska. Byl to
hezký rodinný dům. Když však rodiče zjistili, že jsem neslyšící, odstěhovali
jsme se zpátky do Brna,“ vypráví Veronika, která je v rodině jediná
neslyšící.
Ještě v Hrušovanech si začali lidé ve vedlejší vesnici
všímat, že je divné, že Veronika ještě ve 3,5 letech nemluví, že je nějaká
‚opožděná‘.
A na jedné tamní pouti se Veronika ztratila. „Mamka mě našla
mezi neslyšícími. Komunikovala jsem tam s nimi. To ještě nikdo nevěděl, že
neslyším. Ale zpětně mi to přijde zajímavé, že mě to k nim táhlo, aniž
bych o tom cokoli věděla.“
Léčitel se zapalovačem
Okolí pak její mamince radilo, aby zašla s dcerou na
vyšetření. „Dokonce si vzpomínám i na jedno období – než jsme zašli
k lékařům, byla jsem v rukou léčitele. Měl zapalovač a přímo pod
dlaní si pálil oheň. Já ho překvapeně sledovala. Před mamkou pak prohlásil, že
cítí, že mám nádor na mozku. Mamka se strašně lekla.“
Díky dědečkovi, který jezdil se sanitkou, se podařilo v rekordním
čase domluvit vyšetření mozku. „A sám primář v nemocnici se divil, jak
rychle jsem se dostala ‚do tunelu‘. Když jsme tam přišli, ptal se mamky, proč
tam vůbec jsem, jestli chce mít postiženou dceru… Přitom mamka jen chtěla
vědět. Chtěla papír na to, že mám sluchovou vadu.“
Primář se dlouho bránil. A s rodiči se na nemocniční
chodbě hádal. Nakonec však Veronika všechna potřebná vyšetření absolvovala. A
doktoři zjistili, že má praktickou hluchotu.
Když spolu ucho a
mozek nekamarádí…
Na pravém uchu ztráta sluchu 99 procent, na levém 97,7
procent. „Na genetice jsem nikdy nebyla, ale lékaři mi řekli, že uši mám
v pořádku. Ale mám nějakou nervovou vadu. Laicky řečeno – ucho a mozek
spolu nekamarádí.“
Vzhledem k tomu, že je jediná neslyšící ve slyšící
rodině, mluví i znakuje. „Moje slyšící rodina na mě měla velký vliv. Chodila
jsem na logopedii, mám v sobě zakořeněnou kulturu slyšících. Nemám problém
přeskakovat mezi světem slyšících a neslyšících.“
![kjhjkh kjhjkh](/image/.x980/7o3/20220517-175128-1.jpg)
Několik logopedů mě
odmítlo
Za to, jak mluví, vděčí mamince a logopedii. Jako malá však
techniky na to, jak se správně naučit mluvit, nedocenila.
„Několik logopedů mě dokonce odmítlo s tím, že když
neslyším, nemá ani smysl, abych chodila na logopedii. Logopedky se u mě také
často střídaly. Nevěděly, jak pracovat s dítětem, které je úplně neslyšící.
K logopedii jsem tedy získala odpor,“ vypráví Veronika.
Časem se to však zlomilo. A pomohla k tomu její
celoživotní zvídavost. „Najednou jsem to začala brát jako možnost naučit se
něco nového, nikoli jako trest,“ směje se Veronika, která ale připouští, že
neměla ráda olezlé koutky z logopedie.
Mamince jsem slíbila,
že budu i mluvit
Pak samozřejmě přišel vzdor v pubertě. „Mamka to se
mnou neměla jednoduché. Ale slíbila jsem jí, že když nás to obě stálo tolik
energie, budu v životě nejen znakovat, ale i mluvit. Slib jsem splnila.
Nechtěla jsem, aby přišla nazmar léta logopedie.“
„A teď mi něco řekneš?“ ptám se Veroniky.
„Tak jo,“ odpovídá Veronika roztomilým hlasem. Hlasem, který
každý den slyší nejen její děti, ale i manžel.
Mimochodem – s manželem se poznali v čajovně.
Koukali po sobě. A na baru, kam šla platit, ji oslovil. „Přišel tam za mnou a
chtěl za mě zaplatit útratu. Řekla jsem, že to nemůže. A pomyslela jsem si, že
mě balí další slyšící, který se chce naučit znakovat. Tak jsem mu řekla, že můžeme
jít na schůzku, ale bude to něco za něco. Já ho budu učit znakovat a on mě naučí
angličtinu.“
Veronika měla i neslyšící partnery. A to, že se začala
scházet se slyšícím klukem, její neslyšící kamarádi těžce snášeli.
Takovou kritiku jsem
nečekala
„Neslyšící komunita to nepřijala dobře. Mnozí z nich mi
říkali: ‚A pak třeba budete mít děti, rozvedete se… A on je jako slyšící
dostane do své péče. Bude na tebe zlý, domácí násilí… Byla jsem hodně
rozpolcená. Takovou kritiku a předsudky jsem nečekala… Ale teď vidím, že jsem
udělala dobře. Jsem šťastná a jsem ráda, že jsem tomu vztahu věřila a nenechala
se neslyšícími ovlivnit. Já je vlastně lituji. Vidím, jak mnohdy nemají tak
kvalitní vztahy, kdežto já jsem šťastná,“ popisuje Veronika, která ve vztahu se
slyšícím spatřuje i mnoho výhod.
„Třeba že mi manžel řekne, o čem mluvili v rádiu.“
Veronika v komunitě neslyšících často vnímá, že neslyšící
si také stěžují, jak jsou diskriminováni, přitom na druhou stranu k sobě odmítají
slyšícího, který by jim pomohl.
Důležitá je spolupráce mezi slyšícími a neslyšícími
„Jako neslyšící mít k sobě někoho slyšícího, to má i
své výhody. Nesmíme tedy automaticky odrazovat slyšící. Samozřejmě ale
nesouhlasím s tím, že by si měli neslyšící nechat pomáhat, jako by byli
nemohoucí, to rozhodně ne!“
„Vnímám, že k sobě potřebujeme slyšící, abychom se
dostali například do médií. Nemůžeme pořád jen pomlouvat, jak je nám všechno
zapovězeno a že nemáme přístup k informacím. Vidím, že slyšící se kolikrát
snaží, ale neslyšící už ze zásady pomoc slyšících odmítají. A s tím
nesouhlasím. Neslyšící si často myslí, že zvládneme všechno bez slyšících. Ale
tento přístup se mi nelíbí. Jen vzájemná spolupráce povede k výsledkům.
Když má třeba slyšící nějakou kompetenci, kterou tým neslyšících nemá, tak by
neslyšící neměli hned slyšící odmítat. Naopak díky spolupráci se může daná věc
nebo projekt pozvednout o level výše,“ věří Veronika.
V mateřské škole
nesměla znakovat
Navštěvovala mateřskou školu v Ivančicích. Následně
chodila na Lesnou v Brně, kde byla chvíli na internátu. Jakmile se však
rodiče přestěhovali zpátky do Brna, do školy už jen dojížděla. „Půlka dětí tam pocházela
ze sociálně slabých rodin, byla tam šikana,“ vzpomíná Veronika.
Na základní školu pro sluchově postižené se pak dostala do
Řečkovic, kde učitelé komunikovali převážně znakovanou češtinou. „Vzhledem
k tomu, že mezi spolužáky nebyl žádný neslyšící s neslyšícími rodiči,
automaticky jsme také komunikovali znakovanou češtinou.“
Jejím snem bylo studovat hotelnictví po ukončení povinné
školní docházky. „Tento obor však byl až v Praze. A pro mě byl internát
velkým strašákem. Řešil se i možný byt a nájem, ale to maminka zatrhla. Tak
jsem v Brně vystudovala ekonomickou školu.“
V otcových šlépějích?
Její táta pracoval v účetnické firmě. Měl tedy
představu, že dcera půjde v jeho šlépějích. „Byla to taková z nouze ctnost.
Všichni ze základky šli na střední školu pro sluchově postižené na obor Ekonomika
a informatika.“
„Neumím si tě představit s čísly,“ kroutím hlavou.
„No, já taky ne,“ směje se Veronika. „Také proto jsem
střední školu proflákala. Nedávala jsem pozor, hodně jsem zlobila, vzdorovala
jsem. Naše třída byla hodně divoká. Některé učitelky kvůli nám dokonce
skončily,“ vzpomíná Veronika.
Je jí zpětně líto, že s jejími spolužáky vyštvala
učitele? „Trochu ano. I když… Přišel k nám do třídy třeba slyšící učitel
na výuku angličtiny a pustil nám rádio, že budeme dělat poslech… No copak je to
za přístup?“ zlobí se Veronika.
Podle ní je důležité, aby se neslyšící učili anglickou
výslovnost, abych chápali překlady, aby se zaměřovali hlavně na psaný text.
„Učitelé, kteří nás učili, znakovat moc neuměli. A když už
se o to pokoušeli, měli tvrdé ruce. A asistenti tehdy nebyli… Proto jsme
vzdorovali. Neučili jsme se v prostředí, které by bylo přizpůsobené našim
potřebám.“
Na skok k tátovi
do firmy
Po vystudování střední školy přemýšlela o studiu
architektury a designu. „Na Vysokém učení technickém ale ještě nebylo Poradenské
centrum Alfons, takže jsem se tam ani nehlásila. Na Masarykově univerzitě už
Středisko Teiresiás sice bylo, ale u přijímaček na ekonomický obor jsem
skončila pod čarou. Na chvíli jsem tedy šla pracovat k tátovi do firmy.“
Za čas se jí ozvala kamarádka z dětství, že jde
studovat na JAMU. Bylo to v době, kdy Veronika seděla v tátově firmě
za počítačem a nudila se.
![kij kij](/image/.x980/9o3/received-10209012273462854-1.jpeg)
„Cítila jsem, že mi chybí studentská léta. A tak jsem dojížděla
do Prahy na kurz mezinárodního znakového systému a zapojila jsem se do CDY
(Czech Deaf Youth). A přihlásila jsem se na JAMU, kam mě do oboru pro neslyšící
přijali.“
![hfhf hfhf](/image/.x980/ao3/IMG-3163-1.JPG)
Co na to říkali její rodiče?
„Ti byli rádi, že budu zase vysokoškolačka,“ směje se
Veronika.
Rebely jsem se
naučila zpaměti
![khhjj khhjj](/image/.x980/8o3/IMG-7079-1.JPG)
Veronika je již od samotného založení členkou skupiny Hands
Dance, která se zabývá uměleckým tlumočením. „Písničky jsem milovala už odmala.
Milovala jsem, jak hrálo rádio, které jsem poslouchala v paneláku na plné
pecky. Do sluchátek jsem si v šesti letech také hodně nahlas pouštěla třeba
Šmouly, u kterých jsem usínala. Ale mojí největší srdcovkou byl film Rebelové!“
Sice nerozuměla slovům, ale to ji od poslechu neodradilo.
Nahrála si film na videokazetu, kterou si po krátkých úsecích zastavovala a
text si zapisovala. Nakonec se tímto způsobem naučila všechny texty.
S manželem i
dětmi mluvím
Veronika je maminkou dvou dětí – čtyřletého Matěje a tříleté
Karolínky. Oba jsou slyšící, stejně jako manžel.
„Komunikujeme spolu mluvenou češtinou. Je ale pravda, že
když jsem hodně unavená, znakuji. Manžel mi pasivně rozumí. Ale kdyby se chtěl
naučit znakovat více, já ho učit nechci. Nejsem lektorka.“
A když už mluvíme o manželovi… Jak ji do rodiny přijala tchyně?
„Nooo, to bylo vtipné,“ směje se Veronika. A vypráví o tom,
jak se s budoucím manželem postupně oťukávali.
„Dlouho jsem ho brala jako kamaráda. Pak jsem si ale začala
všímat, že se mi začal přizpůsobovat, byl flexibilní a třeba u hry Activity,
kterou jsme hráli celý večer, upravil pravidla tak, že jsme hráli jen pantomimu…
Líbil se mi jeho projev, jak krásně artikuluje, jak je trpělivý, otevřený…“
Budoucí tchyni
poznala na svatbě
A jednoho dne ji pozval na svatbu. „Brala jsem to tak, že mě
tam bere jako kamarádku. A až na svatbě jsem pochopila, že jde o svatbu jeho
sestřenice a je tam celá jeho rodina. Byla jsem v šoku,“ směje se
Veronika.
Budoucí tchyně se společné komunikace bála. „Nevěděla, jak
se mnou má komunikovat. Pak mě ale manželův tatínek vzal na parket.
Protancovali jsme pak všichni celou noc. Bylo to přirozené, moc jsem si to
užila.“
S manželem jsou spolu šest a půl let, z toho pět
let jsou manželé. „Svatba přišla rychle,“ přiznává Veronika. „Často jsme
chodili za manželovými kamarády, všichni už měli rodinu a děti… Viděla jsem,
jak krásný má s dětmi vztah, že je to správný chlap. A když přišla řeč na
děti – tuto otázku otevřel on – věděla jsem, že je to ten pravý.“
Byla na vysoké škole a přemýšlela, kdy bude ta nejlepší
doba.
„Pak jsem si ale říkala, že není na co čekat. Někomu to trvá
delší dobu, nemusí se hned zadařit… No nám to ale šlo rychle,“ směje se
Veronika, která se vdávala v sedmém měsíci. Snílek, kterého baví umění,
divadlo, tlumočení písniček… A propojování.
„Slyšící? Neslyšící? Nechci si vybírat. Je mi dobře
v obou světech. Vždyť jsme všichni jenom lidi!“
Text: VERONIKA CÉZOVÁ
Foto: archiv VERONIKY SLÁMOVÉ